CYRANO DE BERGERAC, MIEKAN MESTARI
Suomennos: Minna Vierimaa Suomalainen Teksti Oy
"Onnekas on hän, ken tyyntä rauhaa etsien"-
-"hakeutuu hiljaisuuteen metsien."
"Kun puiden yllä Zefyroksen henkäys..."
Sinä narrien narri, häviä näyttämöltä välittömästi.
-Kuka se oli? -Cyrano. Pelkäsinkin tätä.
"Onnekas on hän, ken rauhaa etsien..."
Kurja, enkö kieltänyt sinua esiintymästä tässä kuussa?
-Hiljaisuutta! -Jatkakaa, Montfleury.
-"Onnekas on hän, ken rauhaa..." -Hänhän hirnuu kuin aasi.
Häivy! Vai pitääkö minun auttaa sinut pois näyttämöltä?
Mitä? Yhäkö olet siellä?
-"Kun Zefyroksen henkäys..." -Lihava sika, älä lausu säettäkään...
...tai saat tuta henkäyksen.
-Kai te turvaatte...? -Jatkakaa.
-Ette voi loukata minua noin. -Miten sinua sitten pitäisi loukata?
Olkaa hiljaa! Emme suvaitse tällaista. Jatkakaa, Montfleury.
-Tämä on järkyttävää. -Ulos!
Jos herrat eivät istuudu, he maistavat miekkaani.
-Kuka tuo riidanhaastaja on? -Hän on serkkuni, herra kreivi.
Etkö poistu vieläkään, Montfleury? Sitten minä astun lavalle-
-teurastamaan tuon lihavan hanhen.
Älkää koskeko tuppeeni, sillä sen kieli iskee kipeästi.
Hiljaisuutta!
Sanoin, olkaa hiljaa!
Tarjoan haasteen. Kaikki, jotka haluavat kuolla, nostakoon kätensä.
Nuorukaiset astukoot esiin, sillä otan nimenne.
Ensimmäinen kaatunut saa muistomerkin.
Kuka haluaa olla ensimmäinen? Tekö, hyvä herra? Ettekö? Entä te?
Eikö kukaan?
Enkö saa edes yhtä nimeä tai edes yhtä sormea?
Sitten voinen jatkaa.
Kuuntele, herra Täysikuu.
Taputan käsiäni kolmesti.
Kolmannella taputuksella pimennät itsesi.
Oletko valmis? Yksi...
Kuinka uskallatte? Vetoan kaikkiin jalosukuisiin...
Kaksi.
Tämä on skandaali. Mikään ei voi poistaa minua tältä näyttämöltä.
Kolme.
Arvon naiset ja herrat...
Miksi teitte näin Montfleuryllemme?
Minulla on kaksi hyvää syytä.
Ensiksi se kammottava kuvatus nielee riimit ja vaikeroi tragediat.
Toiseksi...
Se on salaisuuteni.
-Pakotitte lopettamaan näytelmän. -Se ei ollut hyvä näytelmä.
Entä rahat? Haluaisitteko korvata ne näille ihmisille?
Kyllä. Ottakaa kiinni.
Monsieur saa mieluusti keskeyttää esityksemme joka ilta.
Rahanne palautetaan. Pyydän teitä poistumaan salista. Hyvää yötä.
Serkkunne on erikoislaatuinen mies.
Niin, hän on sotilas, runoilija, filosofi, muusikko ja kirjailija.
-Onko hän kaikkea tuota? -Kyllä.
-Ja Pariisin paras miekkailija. -Luulin, että varakreivini on paras.
Kertokaapa, hyvä neiti. Lähteekö hänen huvittava tekonenänsä pois?
Hän kantaa sitä ylpeänä. Luoja auttakoon häntä, joka hymyilee sille.
Hyvää yötä.
Monsieur.
Milloin aiotte lähteä Pariisista?
Ettekö tiennyt, että Montfleury on kreivi de Guichen suojatti?
-Kuka on teidän suojelijanne? -Ei kukaan.
Eikö kukaan? Kreivillä on ulottuva käsi.
Kolmijalkainen käteni on terästä.
-Niin, mutta... -Voitte poistua.
Miksi tuijotatte nenääni? Hämmästyttääkö se teitä?
-Yritän olla katsomatta sitä. -Miksi? Inhottaako se teitä?
Onko sen väri epäluonnollinen? Onko se hieman kookas?
Sehän on pikkuruinen, aivan mitätön.
Leikittekö kanssani? Pienikö? Nenänihän on suurenmoinen.
Tietäkää tämä, puupää. Minä olen ylpeä nenästäni.
Se osoittaa, että olen nerokas, kohtelias, älykäs, miehinen, urhea.
Teidän kasvonne ja tuo ilmeetön kohouma oikean käteni kohdalla-
-on vailla ylpeyttä, runoutta-
-sielua, elävyyttä, muotoa ja luonnetta.
Sanalla sanoen kaipaatte kunnon nenää heikon selkärangan jatkeeksi.
-Tuo mies alkaa kyllästyttää. -Hän vain toitottaa torveaan.
-Eikö kukaan saa häntä aisoihin? -Sallikaa minun...
Monsieur, teidän nenänne...
Nenänne on sangen kookas.
"Sangen"...? Siinäkö kaikki?
Olisitte voinut sanoa kaikenlaista. Älkää tuhlatko tilaisuuttanne.
Aggressiivisesti: "Jos tuo olisi minun nenäni, amputoisin sen heti."
Käytännöllisesti: "Juotte kai erityisvalmisteisestä pikarista."
Kuvailevasti: "Se on kivi, kieleke, niemeke."
"Niemekekö? Se on pikemminkin niemimaa."
Uteliaasti: "Onko tuo säiliö parranajovälineistö vai salkku?"
Lempeästi: "Pidättekö linnuista niin, että soitte niille levähdyspaikan?"
Varovaisesti: "Varokaa, sillä tuo voi aiheuttaa etupainoa."
Kaunopuheisesti: "Kun niistätte, taivas raivoaa ja synkkenee."
Dramaattisesti: "Kun se vuotaa verta, se on kuin Punainenmeri."
Yksinkertaisesti: "Milloin monumentti paljastetaan?"
Sotilaallisesti: "Varokaa. Tuo on salainen ase."
Yritteliäästi: "Upea kyltti parfymerialle."
Kunnioittavasti: "Huomaan, että arvon herra on näkyvä persoona."
Tai kirjallisesti: "Tuo nenäkö lähetti matkaan armadan?"
Olisitte sanonut noin, jos olisitte nokkela tai vähääkään lukenut.
Nokkeluutta ette ole ikinä omistanut, ja osaatte tuskin lukea nimenne:
A-A-S-I.
-Aasi. -Röyhkeä rotta, puupää, typerys.
Hauska tutustua, itse olen Cyrano Savinien Hercule de Bergerac.
-Älkää, varakreivi. -Onpa röyhkeä pelkuri.
Hänellä ei ole arvomerkkejä, pitsiä eikä edes käsineitä.
Kannan arvoani sielussani. Siitä osoituksena ovat teot eivätkä merkit.
Pukeudun maineeseeni ja vapauden valkeaan töyhtöön.
Käsineitä minulla ei valitettavasti ole. Kadotin entiset.
Huolimatontako? Eräs herra loukkasi minua, joten jätin käsineeni...
-...hänen kasvoilleen. -Kuten haluatte.
-Koette suurenmoisen kuolon. -Runoilija...
Jos niin haluatte. Kun taistelemme, improvisoin balladin.
Kun loppuun säe saa, miekkani sivaltaa.
-Vai niin ajattelitte? -Niin juuri.
"Kaksintaistelu teatterissa de Bergeracin ja erään hölmön välillä."
-Mitä sillä tarkoitatte? -Silläkö? Sehän oli nimi.
Hetkinen. Mietin riimityksen.
Aloittakaamme.
Huopahatun heitän syrjään, käteni uljaat ojennan
Riisun viitan, paljastan olemuksen ylvään ja...
...miekan esiin kohotan
Kuin Lancelot seurassa neitojen
Kuin Spartacus edessä jalopeurojen
Leikin kanssanne, te sakaali sakaalien
Kun loppuun säe saa, miekkani sivaltaa
Mihin teitä pistäisin?
Mihin kuolo koskettaa, sydämeen vai alle rusetin?
Viittaako silkkistä sivaltaa?
Miekkani tanssia, sen runoutta ihailkaa
Kun loppuun säe saa, miekkani sivaltaa
Vielä riimi tarvitaan, mut pelkuri perääntyy kauhuissaan
Iskunne miekkani torjuu Jo vankka uskonnekin horjuu
Hyvästelkää ilot elämän pian päätän runoni tämän
Loppuun säe saa, miekkani sivaltaa
Loppuun säe saa... Ruhtinas...
Rukoilkaa nyt Luojaa, sillä ette näe aamua seuraavaa
Hyökkään, ette löydä suojaa Kun loppuun säe saa...
...näin miekkani sivaltaa
Hyvä herrasväki, esitys on päättynyt. Suljemme teatterin.
Harjoittelemme uutta näytelmää.
Odottakaa. He haluavat nähdä teidän taistelevan, älkää kuunnelko heitä.
Teillä on vihollisia: Montfleury, varakreivi...
-...markiisit ja kreivi de Guiche. -Se poliitikko.
-Hänellä on vaikutusvaltaa. -Niin on miekallanikin.
Ottaisitte minusta esimerkkiä. Olen ollut kapteeni 20 vuotta.
Toiset, jotka nöyristelevät hovia, ovat jo marsalkkoja.
Jonain päivänä kostan vielä teidänkin puolestanne.
-Mahdotonta. Mennään syömään. -En minä, sillä minulla ei ole rahaa.
-Entä se kultamassi? -Näkemiin, viihdykkeeni.
Olette siis pennitön ensi kuuhun asti. Olette aikamoinen typerys.
Oli se aikamoinen hetkikin.
Anteeksi, monsieur... Mies ei saa kulkea nälkäisenä.
Tässä on kaikkea. Olkaa niin hyvä.
Rakas lapsi, ylpeyteni ei suostu ottamaan vastaan moista hyvyyttä-
-mutta jos kieltäytyminen loukkaa teitä, voin maistella pöydän antimia.
Viinirypäle...
Vain yksi. Ja yksi lasi vettä...tai sittenkin viiniä.
Ja...yksi puolikas keksi.
-Ettekö ota muuta? -Toki.
Otan kätenne suudeltavaksi.
Kiitos, hyvä herra.
Hyvää yötä.
Olette varsinainen tolvana.
Päivällinen, juomaa...
...ja jälkiruoka.
Olin nääntymäisilläni nälkään.
Kertokaahan, mitä teillä on Montfleuryä vastaan?
-Hän on kammottava näyttelijä. -Mikä on todellinen syy?
Se lihava pukki kuvittelee olevansa naisten mieleen.
Hän huokailee, luo katseitaan ja vääntelee sammakon kasvojaan.
Olen inhonnut häntä siitä lähtien, kun hän hymyili...
Rakas ystävä, tuntuu kuin ihanan kukan yllä ryömisi käärme.
Mitä...? Voiko se olla mahdollista?
Voisinko minä rakastaa?
-Minä rakastan. -Ketä?
-Saanko tietää...? -Ketäkö minä rakastan?
Miettikää. Mitättömimmätkin naiset halveksivat minua.
Nenäni marssii korttelin verran edelläni.
Ketä minä voisin rakastaa?
Hänhän on tietysti maailman kaunein nainen.
Maailman kaunein?
Minun silmissäni hänelle ei löydy vertaista.
Sehän on serkkunne Roxane.
Niin. Se on Roxane.
Miksei? Jos rakastatte häntä, kertokaa se hänelle.
Katsokaa minua. Ei minulla ole toivoa tämän kasvaimen kanssa.
En kuvittele mitään. Välillä mieleni herkistyy-
-kun harhailen illan hämyssä sateen raikastamassa puutarhassa.
Poloinen iso nenäni haistelee kevään tuoksuja ja silmäni näkevät-
-kun poika ja tyttö kulkevat käsikkäin hopeisessa maisemassa.
Ja minä tunnen... Toivon, että minullakin olisi rakastettu-
-joka kulkisi kanssani kuunvalossa, pitelisi kättäni ja hymyilisi.
Vaivun unelmiini ja unohdan itseni.
Sitten näen varjokuvani muurissa.
Rakas ystäväni...
Rakas ystäväni, olen katkera, sillä tiedän olevani ruma ja yksinäinen.
Olette älykäs ja rohkea. Tuo tyttölapsikin, joka tarjosi ruokaa...
Hän ei irrottanut katsettaan teistä.
-Se on totta. -Roxane kalpeni, kun taistelitte.
Hänen huulensa värisivät ja kätensä lensi rinnalle.
Kertokaa tunteistanne hänelle.
Hän saattaisi nauraa minulle. Se on ainoa asia, mitä pelkään maailmassa.
Suokaa anteeksi, mutta eräs nainen kysyy teitä.
-Monsieur... -Hän on seuraneiti.
Minulla on viesti eräältä neidiltä. Hän kysyy, missä voisi tavata teidät.
Hänellä on teille asiaa.
-Asiaako? -Kerrottavaa.
-Tavata minutko? -Menemme aamumessuun.
-Sen jälkeen? Mitä ehdotatte? -Missä...?
-Niin? -Minä mietin...
Mitä te mietitte?
-Ragueneaun luona. -Niin, leipomossa.
-Missä se on? -Osoite on Rue Saint-Honoré.
Asia on siis selvä. Tapaamme huomenna seitsemältä.
Minä tulen.
-Hän haluaa tavata minut. -Synkkyys katosi hetkessä.
-Hän tietää, että olen olemassa. -Ryhdyttekö te nyt onnelliseksi?
Olen myrsky ja tulenliekki. Taistelen yksin armeijoita vastaan.
Minulla on kymmenen sydäntä ja sata kättä. Kuolevaiset kalpenevat.
Tuokaa vastaani jättiläisiä.
Olkaa hiljaa. Me harjoittelemme.
Mennään, mennään.
-Cyrano! -Se on Ragueneau.
Luojan kiitos, että olette täällä. En uskalla mennä kotiin.
Ne runot kreivi de Guichestä...
Hän on pannut sata roistoa odottamaan ja vaanimaan minua.
-Voisinko yöpyä teidän luonanne? -Vain sata miestäkö?
-Menette kotiinne. -He ovat aseistettuja hirmuja.
Ottakaa lyhty, tulen kanssanne. Älkää te tulko, selviän heistä yksin.
Sadasta miehestäkö? Olette hullu.
-Miksi vaarannatte henkenne? -Hän on ystäväni...
...ja hän on runoilija, ja kaikkein tärkeimpänä:
Jos hänelle tapahtuu jotain, leipomo on kiinni huomisaamuna seitsemältä.
Varokaa!
Takananne!
Minua on huijattu. Eihän täällä ole sataa miestä.
Menkää pian sisään.
Lukitkaa ovi.
-Miltä nyt tuntuu? -Miellyttävän virkeältä.
-Tiedän hyvän krouvin lähellä... -Missä Ragueneau on?
Ragueneauko? Tulkaa ulos, kynäilijä. Kaikki on hyvin.
-Onko se ohi? -Se on varmasti ohi.
Joko? Olisipa minulla ollut miekkani. Montako tapoimme?
-Noin kahdeksan kappaletta. -Kahdeksanko?
Tuo herra alkaa ärsyttää minua.
Kastikkeen pitää säestää paistia. Lisää ripaus timjamia.
Kuorrutus on tärkeä. Se on rapea, ei apea.
Cyrano! Tulkaa syömään.
-Paljonko kello on? -Pian seitsemän.
-Syökää aamiaista. -Jos hän on muuttanut mielensä.
Hän ei tohdi tehdä niin. Olimme eilen suurenmoisia, teatterissakin.
-"Loppuun säe saa"... -Missä voimme puhua rauhassa?
Missä tahansa. Ruokasali on romanttinen.
"Miekkani sivaltaa." Se on uskomaton.
-Hiljaa. Menkää pois. -Sanoinhan, että hän tulee.
Tervetuloa.
-Onko teillä hyvä ruoansulatus? -Se on erinomainen.
Tässä on pari tuulihattua.
Kermanyyttejä...
Hilloleivoksia...
Viihdyttekö ulkona? Älkää palatko, ennen kuin olette syönyt ne kaikki.
Siunattu on hetki aamutuiman, tulitte kai minulle jotain kertomaan.
Tulin kertomaan...
Ennen kuin tohdin kertoa...
Oletteko yhä minulle kuin isoveli-
-jollainen olitte, kun lapsena leikimme puutarhan lammella?
-Teitte miekkoja oksista. -Ja te nukkeja voikukista.
Te tottelitte aina, pyysin mitä tahansa.
Pikku Roxane oli ihana tyranni pitkissä leteissään.
Olinko minä soma?
Ette ollut hassumpi.
Kun satutitte itsenne, tulitte luokseni ja minä olin äitinne-
-ja sanoin aikuisen äänellä: "Mitä olet mennyt tekemään?"
"Anna minun katsoa."
Odottakaa, antakaa minun katsoa.
Yhä tuossa iässä... Mistä tämä on tullut?
Leikin poikien kanssa Neslen aukiolla.
-Tulkaa tänne. -Viisas pieni äitini...
-Kuinka monta poikaa leikissä oli? -Noin sadan verran.
-Suurin piirtein. -Kertokaa minulle.
En. Sanokaa te mitä tulitte kertomaan minulle, jos tohditte.
Nyt minä tohdinkin kertoa.
Olemme jälleen niin kuin kauan sitten. Kyllä minä tohdin.
-Kuunnelkaa: rakastan jotakuta. -Niin?
-Hän ei tiedä siitä. -Niin?
Hänkin rakastaa minua, mutta pelkää eikä uskalla lähestyä.
Ojentakaa kätenne minulle.
Onpa se kuuma... Niin, olen varma, että hänkin rakastaa minua.
Hän on sotilas teidän rykmentissänne ja komppaniassanne.
Hän on ihmeellinen mies. Hän on ylpeä, jalo, nuori, urhea ja kaunis.
Kaunisko...?
-Mitä nyt? -Ei mitään... Puristitte kättäni.
Rakastan häntä, siinä on kaikki.
Olen nähnyt hänet vain teatterissa.
-Ettekö ole puhuneet? -Vain sydämillämme.
-Miten voitte olla varma? -Ihmiset puhuvat.
Korviini kantautuu kaikenlaista, ja...
...minä tiedän.
Hän on siis kadetti. Mikä hänen nimensä on?
Hän on paroni Christian de Neuvillette.
-Hän ei ole komppaniassani. -Hän saapui viikko sitten.
Hän on vasta tullut Normandiasta.
Kuinka nopeasti sydämensä menettääkään.
-Olen syönyt kaikki leivonnaiset. -Menkää ulos nauttimaan luonnosta.
Te rakastatte runoutta. Mieshän voi olla räyhääjä tai typerys.
Hänellä on niin kauniit silmät, joista voi lukea hänen sielunsa.
Niin, sielumme on kirjoitettu silmiimme.
Tämän vuoksiko halusitte tavata? En ymmärrä, miksi uskouduitte minulle.
Kuulemma teidän komppanianne miehet ovat kaikki Gascognesta...
Ja emme sääli ulkopuolisia?
Olen huolissani hänestä.
Ajattelin, että... Kaikki kunnioittavat ja pelkäävät teitä.
-Pitäisikö minun puolustaa paronia? -Tekisitteko sen...
...minun tähteni? Olen aina ollut ystävänne.
Sitäkö vain toivotte minulta?
-Olisitteko hänen ystävänsä? -Olen hänen ystävänsä.
Ettehän päästä häntä kaksintaisteluun?
-Lupaan sen. -Kiitos.
Tiesin, että voin luottaa teihin.
Nyt minun pitää rientää.
Ette kertonut eilisestä. Pyytäkää häntä kertomaan kirjeessään siitä.
Ja...itsestään.
Olette kultainen paras ystäväni.
Hänen pitää kirjoittaa minulle.
Sata miestä yhtä vastaan. Kertokaa myöhemmin koko tarina.
Vai sata miestä. Olette kovin urhea.
Olen ollut urheampi sittemmin.
No?
-Lähtekäämme. -Komppania tulee tänne.
Kerroin miehille eilisillasta. He puhkuvat intoa. Tuolta he tulevat.
Kahdeksan kuollutta on järkytys. Vastustan julkisesti kaksintaistelua.
Haluan tietää, kuka oli eilisen mellakan takana.
-Kyllä, teidän ylhäisyytenne. -Hyvä.
Minulla on uutisia, joiden luulisin ilahduttavan teitä.
Häilyvä aselepomme Espanjan kanssa lähestyy loppuaan.
-Entä kenraalin arvoni? -Se on tässä.
Kiitos, setä.
On vielä yksi asia. Eräs isonenäinen kadetti taisteli eilen teatterissa.
De Bergerac on sietämätön.
Niin kuin hän häpäisi Montfleuryn ja keskeytti näytelmän.
On ihme, jos varakreivi jää henkiin.
-Mitä teidän ylhäisyytenne aikoo? -En mitään. Sinä saat hoitaa asian.
Ota hänet palvelukseesi ja anna hänelle kunnollinen korvaus.
Hän näytti hieman nuutuneelta.
-Tehän inhoatte kaksintaisteluja... -Niin, mikset estänyt sitä?
De Bergerac saa mieluummin tarttua kynään kuin hukkua miekkaan.
-Etkö olekin samaa mieltä, Antoine? -Tietenkin, teidän ylhäisyytenne.
"Loppuun säe saa, miekkani sivaltaa."
-Monsieur de Bergerac. -Teidän korkea-arvoisuutenne.
Tulin ilmaisemaan ihailuni molempia eilisiä tekojanne kohtaan.
Vai niin. Kiitos.
Meillä on ollut mielipide-eroja...
-...mutta voin unohtaa ne. -Kovin jalomielistä.
Olen vakavissani. Te olette monipuolinen mies.
Olette sekä sotilas että runoilija.
-Liittyisittekö palvelukseeni? -En, minä en palvele ketään.
Olette kirjoittanut näytelmän. Setäni kardinaali on myös kirjailija.
-Nyt saisitte sen näyttämölle. -Miksei?
-Voisin näyttää sen hänelle. -Niinkö?
Hän tekee muutamia muutoksia ja etsii soveliaan teatterin.
Hänkö muuttaisi minun säkeitäni? Se on mahdotonta.
-Hän maksaa hyvin. -Ei yhtä hyvin kuin minä.
Palkitsen hyvän säkeen satakertaisesti.
-Olettepa ylpeä. -Vai huomasitte sen.
Katsokaa. Löysin kadulta eilisten riikinkukkojen pyrstösulkia.
Heidät palkannut on varmasti äkeissään. Tiedättekö, kuka se oli?
Se olin minä.
Palkkasin heidät likaiseen työhön, johon emme sotke itseämme.
-Rankaisemaan röyhkeää runoilijaa. -Ne pitäisi kehystää.
Mitä tekisimme niille?
Palauttaisiko hyvä herra nämä ystävilleen?
-Oletteko lukenut "Don Quijoten"? -Kyllä vain.
-Lukekaa jälleen luku tuulimyllyistä. -Se on 13. luku.
Jos taistelette tuulimyllyä vastaan, sen siivet voivat singota ojaan.
Tai tähtien joukkoon.
Se oli viimeinen naula arkkuunne. Hän oli valmis unohtamaan tekonne.
Viimeisin yrityksenne tuhota mahdollisuutenne oli liioiteltu.
Joissain asioissa on hyvä mennä äärimmäisyyksiin.
Olettepa itsenäinen valkoisine töyhtöinenne.
Etsisinkö turvaa jostakusta, kuin villiviini puun rungosta-
-jotten voi seisoa itse suoraselkäisenä? Ei kiitos.
Olisinko narri, joka houkuttelisi hymyä kolkoille kasvoille? Ei kiitos.
Eläisin armosta, rukoilisin polvillani-
-menettäisin selkärankani ja ryömisin mahallani anellen?
Taputtaisin sikaa vasemmalla kädelläni-
-ja ottaisin oikealla kädelläni palkkioni? Ei kiitos.
Käyttäisinkö Luojan lahjaa merkityksettömään suitsutukseen?
Yrittäisinkö saada nimeni lehteen, juonisin ja pelkäisin?
Mieluumminko laatisin juonen kuin runon ja hakisin vaikutusvaltaa?
Ei kiitos ja vielä kerran ei kiitos.
Kun saa laulaa, nauraa ja uneksia.
Kun saa kulkea omaa tietään vapaana ja valppaana miehen tavoin.
Hatun kolkka osoittaa, mihin tie vei. On vain yksi, kyllä tai ei.
Saa taistella ja kirjoittaa, muttei koskaan valheellisuuksiin erehtyä.
Saa matkata unelmien perässä auringon ja tähtien alla-
-vaikka maine ja menestys jäisivät saavuttamattomiin.
Saa sanoa synkkyydessäkin, että sieluni tyydyttävät kukat-
-heinät tai jopa piikit.
Ne kerään puutarhasta, jota voin sanoa omakseni.
Olen liian ylpeä loiseksi, mutta jos en voi kasvaa taivaisiin kuin mänty-
-niin seison, jollen pystypäin niin ainakin yksin.
Miksi teidän pitää hankkia vihollisia?
Jotta näen, miten muut hankkivat ystäviä niin kuin koirat.
Tarkkailen heidän koiramaisia eleitään ja mietin:
"Luojan kiitos, on vielä yksi vihollinen."
Niin te sanotte koko maailmalle.
Minulle sanotte hädin tuskin kuuluvasti, ettei hän rakasta teitä.
Jättäkää minut hetkeksi yksin.
Älkää menkö. Kertokaa taistelusta.
-Aivan pian. -Nyt!
-Saat kuulla sen ajallaan. -Haluan kuulla sen nyt.
Se olisi opetus tuolle nuijapäälle, joka yrittää hiipiä ovesta. Hei te!
Puhutteko te minulle?
Kyllä, te lättäjalkainen maalainen Normandiasta.
-Mitä halusitte? -Kuulkaahan, monsieur...
Olen paroni Christian de Neuvillette.
Vai niin, de Neuvillette.
Tulokkaan pitää tietää, että yhtä asiaa ei ikinä mainita joukossamme.
-Mikä se mahtaa olla? -Katsokaa tänne.
-Ymmärrättekö? -Siis ne...
Emme sano ikinä sitä sanaa tai muuten saamme hänet vastaamme.
Hän on kurittanut monia pelkän äänensävyn perusteella.
Jos haluatte kuolla nuorena, mainitkaa jokin kupera tai rustoinen.
Yksikin sana, tavu, ele tai aivastus...
...ja nenäliinasta tulee käärinliinanne.
Herra kapteeni, mitä voi tehdä, kun gascognelaiset innostuvat liikaa?
Näyttää, että normandialaisillakin on rohkeutta.
Kertokaa, Cyrano.
Mistä aloittaisimme?
En tiennyt, missä he aikoivat hyökätä.
Kapeilla kujilla ei ollut lyhtyjä eikä kuun kumoa taivaalta.
Oli pimeää. Oli niin pimeää, ettei voinut nähdä...
...nenäänsä pitemmälle!
Kuka on tuo...
...mies tuolla?
Hän on uusi mies, joka saapui viime viikolla.
Uusi mieskö?
Hän on Christian de Neuvillette.
Vai niin.
Kuten sanoin...
Oli niin pimeää, etten edes nähnyt kättä edessäni.
Puolustin kynäilijää, joka oli ollut...
...nenäkäs!
Hän oli loukannut mahtavaa miestä, joka voisi kaataa minut...
...nenälleen!
-Miksi minä olin pannut... -...nenäni!
...henkeni alttiiksi? Oli myöhäistä perääntyä.
Yhtäkkiä välähti miekka ja sivalsi...
...nenään!
-Pian seisoimme siinä... -...nenäkkäin!
-...kasvotusten. Mies sai... -...neniinsä!
-Hän tuupertui, kohotin... -... nenän pystyyn!
Miekkailin urhoollisesti, kannoin...
-...nenää! -Lähtekää, jättäkää meidät kahden!
Syleilkäämme. Olette rohkea.
Ettekö tiedä, että olen Roxanen veli?
-Hänen veljensäkö? -Olen kaukainen serkku, sama asia.
-Rakastaako hän minua? -Kenties...
Kunnioitan teitä, hyvä herra. Suokaa anteeksi, olen kauan ihaillut...
-Entä ne kaikki "nenät"? -Olen pahoillani käytöksestäni.
-Roxane odottaa teiltä kirjettä. -Minultako? Se tuhoaisi kaiken.
Koulupoikakin kirjoittaa paremmin kuin tällainen hölmö.
-Hämäsitte minut. -Riiteleminen on helppoa.
Miesten edessä selviän, mutta naisen edessä halvaannun.
Olen änkyttävä typerys, joka ei osaa liehitellä naista.
Niinkö? Luulenpa, että jos saisin tilaisuuden-
-ja jos panisin parastani olisin sangen kelvollinen.
-Olisipa minulla sanat. -Olisinpa minä komea kuin te.
Yhdessä me olisimme vastustamattomia.
Olisipa minulla teidän nokkeluutenne.
-Lainatkaa sitä. -Kuinka?
Toistaisitteko hänelle päivittäin sanat, jotka minä kirjoitan?
Lähettäisittekö kirjoittamani kirjeet? Hän ei saisi tietää.
Valloittaisimmeko hänet yhdessä - teille?
-Miksei? -Minä pelkään...
...että menettäisitte hänet? Hänhän rakastaa teitä.
Antakaa itsenne hänelle sanoin.
Antakaa hänelle minun sanani teidän huuliltanne.
Suostutteko siihen?
-Suostutteko? -Onko se niin tärkeää teille?
Se merkitsee...komediaa. Se on hyvä tilaisuus runoilijalle.
Ryhdymmekö työhön? Olen teidän viittanne, lumottu miekkanne-
-ja sormuksenne, jolla voitatte prinsessan.
Eikö palkkio ole vaaran arvoinen?
-Ystäväni. -Rakas ystäväni.
"Ottakaa syömmein, niin saan elämän."
"Poimimme kukan, mut rakkautemme kasvaa."
"Niin lemmin teitä rakkain."
Olette typerys. Sen voi sanoa monin tavoin. Elävöittäkää sitä.
"Niin lemmin teitä rakkain."
Teitä, teitä, teitä!
"Hymynne on itse täydellisyys."
"Olette hempeä ruusu, jota koristaa lempeni syvyys."
"Olette sydämeni puutarhan..."
"Tuoksuvin kukinto."
"Kuin verso janoaa sadetta, kuin kotka halajaa taivaalle"-
-"kuin aalto vyöryy rantaan, niin sydämeni kaipaa teitä."
Se oli hyvä. Alatte tavoittaa sanojen tunnelman.
-Kyllästyn sanoihin. -Ne ovat aseenne.
Milloin saan hänet? Rykmentti lähtee taisteluun.
-En ole edes suudellut häntä. -Kärsivällisyyttä.
Olen ollut kärsivällinen. Hän tapaa de Guichea yhtä usein kuin minua.
Luuletteko, että hän leikkii tunteillani ja nolaa minut?
-Se on mahdotonta. -Miten voitte tietää?
Teillä on hänen luottamuksensa. Te voisitte ottaa selvää.
Puhutte mielettömyyksiä. Hyvä on, käyn tutkimassa maastoa.
Tehkää se ovelasti ja varoen, hienotunteisesti.
Mitä te pidätte nyt Christianista?
Hän on kaunis ja nerokas. Minä rakastan häntä.
-Onko hän mielestänne älykäs? -Enemmän kuin te, en tarkoittanut...
Kukaan ei ole puhunut kauniisti turhuuksia, jotka ovat niin tärkeitä.
Välillä hänen ajatuksensa harhailevat ja innoitus katoaa-
-mutta yhtäkkiä hän sanoo taas jotain niin...
-Niinkö? -Tuo on niin miesten kaltaista.
Pitääkö hänen olla typerys, jos hän on komea?
Ei välttämättä... Puhuuko hän hyvin sydämen asioista?
Hän ei puhu, hän esittää rapsodioita, hän uneksii.
Toissailtana hän lausui, improvisoiden tietenkin:
"Ottakaa syömmein, niin saan elämän."
"Poimimme kukan, mut rakkautemme kasvaa."
-No? -Kelpaa.
-Kirjoittaako hän hyvin? -Suurenmoisesti.
"Sydämeni saatte, kun omastanne jaatte."
Mieshän ei tiedä, ottaako vai antaa sydämensä.
Te olette mustasukkainen. Te runoilijat olette kaikki samanlaisia.
Arvostelkaa nämä säkeet, jos tohditte.
"Uskokaa, teitä vain sydämeni halajaa."
"Kirjoitan, mut säkeet eivät riitä."
"Sormenpääni lähettävät suudelmani."
"Huulillanne lukekaa tuo sanomani."
Niin, nuo säkeet... mutta hän liioittelee.
-Kuunnelkaapa... -Osaatteko ne ulkoa? Imartelevaa.
-Hän on mestari. -Älkää liioitelko.
Niinpä juuri, hän on mestari.
Entä milloin hän voittaa seppeleensä?
Montako mestariteosta tämän Herkuleen pitää tuottaa?
En tiedä. Ystäväni, te miehet omistatte maan ja kaiken sen päällä.
Nainen on vain omaisuutta, jota arvostetaan kuin hevosta tai koiraa-
-perusteella hiusten ja hipiän, hampaiden ja jäsenten.
Jos minut ostetaan, se tapahtukoon minun ehdoillani.
Hinnan määritän oman mittani mukaan...korkeaksi.
Minä ymmärrän.
Tapaatte kai tänä iltanan?
Mistä toivoisitte, että hän puhuisi?
En mistään ja aivan kaikesta.
Pyydän häntä puhumaan rakkaudesta omin sanoin.
Improvisoikaa, rapsodioita luokaa, kaunopuheitanne suokaa.
-Älkää kertoko hänelle. -Pois se minusta.
Madame... Kreivi de Guiche saapui.
Arvon neiti.
-Arvon herra. -Arvon neiti...ja herra.
Odottakaa, ehditte vielä oppia säkeet. Keksin nerokkaita säkeitä.
En, olen kyllästynyt puhumaan teidän sanoillanne.
Se ivaa rakkautta. En enää tarvitse sanojanne.
Kiitos teille. Uskallan puhua itse.
-Epäilemättä... -Saattepa nähdä.
Kykenen ottamaan naisen syleilyyni itse, ja tänään teen sen.
-Christian! -Kiitos ja hyvästi.
-Pyydän teitä. Teette erehdyksen. -Menkää pois.
Olkoon niin.
-Christian... -Roxane...
Olipa hyvä, että tulitte aikaisin.
Olkaamme ulkona kuunvalossa. On niin kaunista.
Istukaa alas. No niin.
-Puhukaa minulle. -Minä rakastan teitä.
Niin, puhukaa minulle rakkaudesta.
Minä...rakastan teitä.
Nyt puhukaa kauniisti ja nerokkaasti tänä iltojen iltana.
Minä rakastan teitä...niin.
Saitte aiheenne. Improvisoikaa.
Minä rakastan teitä...hyvin paljon.
Minä pyysin kermaa ja saan maitoa ja vettä.
Kertokaa ensin, miten te rakastatte minua.
-Hyvin paljon. -Siinäkö kaikki?
Jos saisin suudella kaulaanne... Rakastan teitä, Roxane.
-Taasko? -Ei, en rakasta teitä.
-Se oli parempi. -Minä...
Minä jumaloin teitä.
-Taidan kuulostaa järjettömältä. -Aivan kuin olisitte tullut rumaksi.
Olkaa niin hyvä ja kootkaa unelmanne sanoiksi.
-Minä... -Tiedän, että rakastatte. Hyvää yötä.
-Odottakaa. Aioin sanoa... -Että jumaloitte minua, tiedän.
Ei, menkää pois.
Olipa loistava menestys.
-Auttakaa. -Puhukaa omia sanojanne.
-Minä en osaa. -Osaattehan syleillä naista.
-Minähän ivaan rakkautta. -Teidän täytyy auttaa heti.
Miten voisin opettaa teitä nyt...? Hänen ikkunansa on auki.
Auttakaa minua, Cyrano.
On aika pimeää.
Ette ansaitse tätä, mutta yritän tehdä voitavani.
Asettukaa tuonne.
Asettukaa parvekkeen alle, torvi. Kuiskaan sanat.
-Huutakaa häntä. -Roxane...
Roxane.
-Kuka siellä kutsuu? -Christian.
Tekö taas? Hävitkää, sillä teillä ei ole sanottavaa.
-Olkaa niin hyvä. -Ette rakasta minua enää.
En rakasta enää, vaan yhä enemmän ja enemmän...
...ja alati enemmän.
Se oli hieman parempi.
Rakkauteni kasvaa kuin vihainen lapsi...
...ja särkee sydämeni kuin kehtonsa.
Paranee...
...mutta vaarallinen lapsi pitäisi tukahduttaa imeväisenä.
Niin teenkin, mutta lapsi elää yhä.
Ja te, niin kuin minäkin, saatte huomata, että tämä lapsi...
...on vastasyntynyt Herkules.
Hän on voimakas jo syntymästään kuristamaan käärmeet:
Epäilyksen ja...ylpeyden.
Erinomaista, mutta miksi puhutte niin katkonaisesti?
Eikö mielikuvituksenne laukkaa?
-Tämä ei toimi. -Miksi emmitte sanojanne tänään?
Kesäyön hämyssä ne pyrkivät valonne kajoon.
Ne painavat kuin hunaja mehiläistä, jotka halajavat korkealle.
-Tulkaa lähemmäksi. -En.
-Sitten minä tulen alas. -Ei!
Miksi noin voimakas kielto?
Sallikaa minun nauttia hetkestä, jolloin saan puhua näkymättömänä.
-Näkymättömänäkö? -Niin.
Sallikaamme yön verhota illan ja sanojeni kaikua tyhjyydestä.
Olkoon tämä kuin ensimmäinen kerta, kun puhun teille.
-Ensimmäinen kerta... -Niin.
-Äänennekin on erilainen. -Minulla on toinen ääni.
-Se on uskalias ääneni. -Miten niin uskalias?
Kukapa ei olisi uskalias, joka pyytää huomiotanne?
Siksi piilotan sydämeni runoihin ja tyhjiin säkeisiin.
Ne säkeet ovat suloisia.
-Ne eivät ole kyllin suloisia. -Ette ole aiemmin puhunut noin.
Emme voi olla huomaamatta arvokasta hetkeä-
-kun kauneus katsoo sieluun silmin, jotka kaihtavat ulkokultaisuutta.
Niin, se on rakkautta.
Rakastan hengetönnä, järjetönnä ja vailla itse rakkautta.
Olette kultainen kello sydämessäni. Kun vapisen-
-kello alkaa soida nimeänne: "Roxane! Roxane!"
Se soi suonissani: "Roxane."
Niin, se on rakkautta.
Se on rakkautta, tuulahdus kammottavaa, kateellista kauneutta.
Se on pimeä roihu ja pauhaava, sokaiseva musiikki.
Ottakaa onneni, vaikka ette ikinä huomaisi sitä omistavanne.
Sallikaa minun joskus kuulla, kun nauratte ilosta jossain etäällä.
Ymmärrättekö te? Tunnetteko sieluni pimeässä, kun se huokuu luoksenne?
Tänä iltana uskallan puhua näin ja te uskallatte kuunnella.
Ääneni saa teidät tärisemään hämärässä.
Värisette kuin kukan lehti, ja minä tunnen jasmiinin oksasta-
-miten intohimo värisee sisällänne.
Niin, minä värisen ja itken ja rakastan teitä.
Olen teidän, ja te olette voittanut minut.
Olen voittanut teidät, minä itse.
-Saanen kysyä vielä yhtä asiaa? -Suudelmaa.
-Pyydättekö minulta...? -Niin, aioin sanoa... Tarkoitan...
-Menette liian pitkälle. -Nyt on oikea hetki.
Pyydän teiltä, ja tiedän, että pyyntöni on liikaa.
Vainko yhden? Siinäkö on kaikki?
Kaikki...ja paljon muutakin.
-Pyydän teitä kieltäytymään. -Miksi?
Ole vaiti, Christian.
Menin liian pitkälle, joten kiukustuin itselleni:
"Ole vaiti, Christian."
Joku tulee.
Minä etsin madame Roxane Robinin taloa.
Tämä on väärä paikka. Menkää eteenpäin.
Kiitän ja rukoilen puolestanne rukousnauhani loppuun asti.
-Hankkikaa minulle suudelma. -En.
Ennemmin tai myöhemmin...
Se on totta, ennemmin tai myöhemmin se tapahtuu.
Hän on nuori ja te olette komea.
Jos niin on käyvä, haluan mieluiten saada sen aikaan itse.
-Oletteko yhä siellä? -Olen.
Me puhuimme...
Suudelmasta.
Mikä on suudelma? Se on lupaus muistin pyhätöistä.
Se on nuppu rakkauden kukinnossa ja huulilta kirpoava salaisuus.
Se on kuolematon hetki, se on kukkiva sakramentti.
Se on laulu, jonka vanhaan melodiaan kaksi sydäntä yhtyvät.
Miksi kalpenette?
Ei, en kalpene.
Tulkaa sitten. Poimikaa pyhä kukintonne...
-...ja kuolematon hetkenne. -Kiivetkää ylös, tollo.
Roxane...
Voi, Roxane... Olen voittanut hänelle sen:
Rakkauden juhla-aterian.
Näännyn nälkään ilman häntä.
Nyt minulla on jotain omaa-
-jota minulla ei ollut, ennen kuin voitin hänet sanoillani.
Hän suutelee minun sanojani.
Hän suutelee minun sanojani... Christianin huulilla.
-Oletteko eksynyt? -Mme Robin asuu täällä.
-Luulin, että sanoitte Rolin. -Sanoin Robin.
Olen liian vanha tällaiseen juoksenteluun. Jalkaparkani...
Joku on varmasti kotona.
-Kuka siellä? -Kirje madame Rolinille.
-Rolinillekö? -Robinille.
-Täällä on kirje neidille. -Kuulin kyllä. Kas, Cyrano...
Kävelin ohi ja näin valoa.
Se on varmasti hengen asiaa. Sain sen hyvin jalolta herralta.
Rykmenttini lähtee rintamalle. Ette voi pitkittää asiaa.
Munkki vihkii meidät tänä iltana. Antoine de Guiche.
Tämä kirje koskee teitä, isä.
"Madame, kardinaali pitää päänsä vastoin tahtoannekin."
"Siksi lähetän tämän teille pyhän miehen välityksellä"-
-"joka on viisas ja hienotunteinen. Ilmoittakaa hänelle"-
-"että suorittaa viestin toimitettuaan...vihkimisen."
"Teidät ja Christian vihitään kodissanne."
"Taipukaa kardinaalin tahtoon. Hän siunaa teitä."
"Kunnioittavasti teidän" ja niin edelleen. Tämähän on kamalaa.
-Tekö olette...? -Minä olen sulhanen.
Tässä on vielä jälkikirjoitus.
"Lähettäkää 120 kultarahaa luostariin minun nimissäni."
120 kultarahaako? Onpa hän erittäin jalomielinen herra.
-Taipukaa kohtaloonne, tyttäreni. -Olen jo taipunut.
Älkää päästäkö de Guichea sisään, ennen kuin meidät on vihitty.
-Kuka siinä? -Minä.
-Mistä te tupsahditte? -Kuusta. Putosin Kuusta.
-Mieshän on hullu. -Putosin kuin pommi Kuusta.
Jos niin sanotte. Mies on raivohullu.
-Missä minä olen? -Hyvä herra, päästäkää minut.
-Teillä on naamio. Missä olen? -Arvon neiti odottaa minua.
Siispä olen vanhassa kunnon Pariisissa. Pahoittelen ulkonäköäni.
Tulin salaman kyydissä, ja se korvensi minua hieman.
Hyvä herra, nyt saa riittää.
Haluatte siis tietää Kuusta ja sen asukkaista.
-En alkuunkaan. -Vai niin.
Haluatte tietää, miten pääsin Kuuhun.
Se on salaisuus, mutta voinen kertoa, että se on oma keksintöni.
-Olette humalassa. -Saatoin valita.
Minulla oli useita keinoja ahdistaa neitseellistä taivasta.
-Useitako? -Niin juuri, esimerkiksi:
Savuhan pyrkii ylöspäin. Täytän pallon savulla ja kohoan ilmaan.
Rakennan raketin, joka on kuin heinäsirkka.
Se kiitää hurjalla voimalla ja säntää taivaalle jättiloikkauksin.
Tai istun rautalevylle ja sinkautan magneetin.
Rauta seuraa perässä. Heitän magneetin taas ja jatkan ilmoihin.
Uskomatonta. Mitä menetelmää käytitte?
En yhtäkään niistä, vaan toista.
Mitä sitten?
-Arvatkaa. -En minä osaa.
-Yrittäkää. -Onpa tämä kiintoisa hullu.
-Joko olette arvannut? -En, mikä se on?
Sitä ette saa tietää. He ovat nyt naimisissa.
-Tuo ääni ja nenä... Olette Cyrano. -He ovat vannoneet valansa.
Ketkä?
Ilmaisen onnitteluni. Teillekin, hyvä avaruusmatkaaja.
Tässä on se kaunis pari, jonka te ja Jumala yhdistitte.
Madame, olkaa hyvä ja hyvästelkää puolisonne.
Rykmenttinne lähtee rintamalle.
-Lähtevätkö kadetitkin? -Kyllä ja minun käskyssäni.
-Selvitämme välimme rintamalla. -Se tuskin huolestuttaa lähtijää.
Tässä on marssikäskynne. Toimittakaa se perille.
-Hääyö ei olekaan kovin lähellä. -Sekään ei osaa huolestuttaa minua.
Paroni on saanut käskynsä.
Hyvästi, Roxane.
-Huolehtikaa hänestä. -Teen parhaani, en voi luvata.
-Suojelkaa häntä. -Minä voin yrittää.
-Pitäkää hänet terveenä. -Jos vain voin.
-Hänen pitää kirjoittaa joka päivä. -Sen voin luvata.
Seis!
Paronitar de Neuvillette Rue Marais 12, Paris
Me siis piiritämme Arrasia ja Espanjan prinssi piirittää meitä.
Meidät on saarrettu.
Onpahan sota, kun piirittäjät näkevät nälkää.
Marsalkka on laatinut suunnitelman ruoan hankkimiseksi.
Kertokaa siitä sitten, kun ruoka saapuu.
Olemme nälkäisiä, mutta miksi syytätte minua? Olen everstinne.
Ette hyväksy minua, vaan ivaatte hännystelijäksi.
Vihanpitonne ei koske minuun, sillä osaan johtaa joukot taistoon.
Löin eilisenkin hyökkäyksen, kun minä itse johdin joukkoja.
-Missä on valkoinen huivinne? -Kas Cyrano.
-Entä valkoinen huivinne? -Kuulitte siis.
Olin joutua vangituksi, mutta ajattelin nopeasti.
Heitin arvomerkkini pois, jotta minua ei huomattaisi-
-palasin miesteni joukkoon, hyökkäsin ja voitin.
Voitte valita, milloin ette jää maalitauluksi.
Sitä etuoikeutta teillä ei onneksi ole.
Lainatkaa huivinne, niin johdan hyökkäystä.
Älkää pöyhkeilkö. Huivini on hyökkäyslinjojen välisellä penkalla.
-Kukaan ei voi hakea sitä sieltä. -Eipä kai.
Se on tässä.
Kiitos.
Tarvitsinkin jotain valkoista merkiksi.
Äsken epäröin, mutta te autoitte päättämään.
-Seis! -Älkää ampuko.
-Joku mies pakenee. -Niin, hän on espanjalainen.
Hän on molempien vakooja. Marsalkka vei mukanaan joukkoja.
-Espanjalaiset eivät tiedä. -Tietävät nyt.
Ja he hyökkäävät tänä yönä juuri tällä hetkellä.
-Haluatte kostaa. -En väitä pitäväni teistä.
Olette voittamattomia, ja rohkeutenne on vailla vertaa.
Marsalkka tarvitsee harhautus- manööverin, ja minä valitsen sen.
Pitää voittaa aikaa, kunnes marsalkka palaa.
-Miten voitamme aikaa? -Uhraatte henkenne jalomielisesti.
-Christian... -Niin?
Roxane?
Haluaisin hyvästellä hänet ja vuodattaa hänelle sydämeni.
Otin vapauden...
Odottakaa... Tässä on joku tahra.
-Tahrako? -Niin, se on kyynel.
Runoilija on työssään kuin rakkaansa sylissä.
Unikuvat muuttuvat todeksi. Se on kirjoittamisen lumoa.
-Liikutuin niin, että itkin. -Itkitte?
Kuoleminen ei ole kauheaa, mutta jos ei häntä enää saisi nähdä.
Se on kamala ajatus. Minä en ikinä...
-Te ette ikinä... -Antakaa se minulle.
-Seis, kuka siellä? -Kuninkaan palvelija.
Kuninkaan palvelija! Asentoon, te retaleet!
-Hyvää iltaa. -Oletteko te kuninkaan palvelija?
-Hyvät herrat! -Mitä te teette täällä?
Kuulimme, että olette nälissänne.
Vihollinen ei ymmärtänyt asioiden todellista laitaa.
Miksi te antauduitte vaaraan?
Täällä ei pitänyt olla taisteluja. Sitä paitsi se on teidän syynne.
Kun ajattelenkin päivittäin kirjoittamianne kirjeitä.
-Joka päiväkö? -Jokainen oli edellistä ihanampi.
-Parin järjettömän kirjeenkö takia? -Kirjeennekö järjettömiä? Ei ikinä.
Kirjeet olivat kuin äänenne yön pimeästä, kuin kätenne ympärilläni.
Luin ne kerta toisensa jälkeen. Ne olivat kuin sielunne terälehtiä.
Ne olivat kuin rakkauden tuli, ihania, väkeviä ja tosia.
Ihania, väkeviä ja tosia...
Voi Christian, tulin pyytämään anteeksiantoanne.
On aika saada anteeksi, kun kuolema on niin lähellä.
Antakaa anteeksi turhamaisuuteni. Rakastin komeuttanne, mutta nyt...
Nyt rakastan teitä oman itsenne vuoksi.
Pinnallisuuteni on kiusannut teitä.
Rakastin vain ulkonaista, maan päältä katoavaa ruumistanne.
-Se on ollut kidutusta sielullenne. -Ei...
Minä ymmärrän, että ette voi uskoa minua.
-Tällainen rakkaus... -En halua tällaista rakkautta.
-Rakastakaa... -Mitäkö muutkin teissä näkevät?
-Pystyn parempaan. -Ei, kaikki oli hyvin entisellään.
Ette tunne minua täysin. Olin lapsi, mutta nyt olen nainen.
Vaikka olisitte rumakin, minä rakastaisin teitä silti.
-Tarkoitatteko sitä? -Kyllä.
-Vaikka olisin ruma? -Silloinkin, oletteko tyytyväinen?
-Olen. -Mitä nyt?
-Ei mitään... Jos Cyrano... -Mitä Cyranosta?
Hänellä on teille kerrottavaa.
-Mihin te menette? -Palaan aivan pian.
-Cyrano... -Lähteekö vaimonne kanssani?
-Hän ehtii hyökkäyksen alta. -Hän jää.
-Antakaa musketti. Minäkin jään. -Olette rohkea.
-Lähtisinkö ja jättäisin naisen? -Olkaa hyvä, herra eversti.
-Mitä nyt? -Odottakaa.
Mitä on tapahtunut? Vaikutatte...
-Hän ei rakasta minua. -Eikö?
Hän rakastaa teitä. Hän rakastaa vain sieluani.
Se olette te, ja te rakastatte häntä.
Tiedän sen. Olette kirjoittanut hänelle päivittäin.
-Se oli helppoa. -Saarroksissako? Miten onnistuitte?
-Aamuhämärässä... -...vaaransitte henkenne.
-Te rakastatte häntä. -Niin.
-Kertokaa se hänelle. Miksette? -Katsokaa nyt minua.
Hän rakastaisi minua, vaikka olisin ruma. Menkää nyt hänen luokseen.
Älkää uskoko hullutuksiin. Te ette voisi olla ruma.
-Teitä hän rakastaa. -Ottakaamme selvää.
Antakaa hänen valita. Kertokaa hänelle.
Tuhoaisinko teidän onnenne komeuteni tähden?
Tuhoaisinko minä teidät sanojeni tähden?
Kertokaa. Olen väsynyt kilpailemaan itseni kanssa.
Avioliitto voidaan mitätöidä.
Hänen pitäisi rakastaa minua puutteineni.
Minun on saatava tietää.
Kertokaa hänelle, että hänen pitää valita välillämme.
-Hän valitsee teidät. -Niin totisesti toivon.
Kapteeni.
Espanjalaisten leiritulet sammuvat.
Tarvitsen tiedustelijan. Missä Cyrano on?
-Antakaa minun mennä. -Cyrano tuntee maaston.
Niin tunnen minäkin. Sallikaa minun.
Meidän pitää tietää hyökkäyssuunta ja heidän vahvuutensa.
Roxane...
Christianin mielestä...
-Teidän pitäisi saada tietää... -Minä tiedän.
-Hän epäilee yhä sanojani. -Oliko se totta, mitä sanoitte äsken?
Se oli totta. Rakastaisin häntä, vaikka hän olisi...
Onko teidän vaikea sanoa se minun edessäni?
-En minä loukkaannu. Rumako? -Rakastaisin häntä silti.
-Epämuodostunutko? -Yhä rakastaisin.
-Vaikka hän olisi...kammottava? -Miten hän voisi olla kammottava?
-Rakastaisitteko häntä yhtä lailla? -Enemmänkin.
-Roxane... -Mikä se oli?
Alkoiko taistelu? Mitä tapahtuu?
Espanjalaiset hyökkäävät. Aika on vähissä.
-Missä Christian on? -Hän on suojavallilla.
-Mitä halusitte sanoa minulle? -Roxane...
Kerrankin en tahdo löytää sanoja.
Christian pyysi minua... Hän käski minun...
Christian!
Kiirehtikää asemiinne.
-Onko hän kuollut? -Ei, mutta hän on kuolemaisillaan.
-Kerroitteko te...? -Kyllä, ystäväni. Kerroin hänelle.
Hän rakastaa teitä.
-Roxane... -Niin, rakkaani?
Christian, ei kai hän ole kuollut?
Hän on kuollut.
-Teidän pitää lähteä. -Yksi hetki...
Hän on kuollut. Vain te tunsitte hänet.
-Eikö hän ollutkin sankari? -Kyllä.
-Hänen sydämensä oli pohjaton. -Niin.
Hän oli runoilija ja niin herkkäsieluinen.
Niin, Roxane.
Mutta nyt hän on kuollut.
Niin olen minäkin.
Olen kuollut, sillä rakkaani suree minua tietämättään.
Hän ei koskaan saakaan tietää.
Viekää hänet pois täältä.
Odottakaa. Hänen sydämellään on kirje.
Nyt minun pitää kostaa kaksi kuolemaa: Christianin ja omani.
Tulta!
Antautukaa tai kuolette!
Tuo on merkki!
Taistelimme, kuolimme ja taistelimme. Syleilimme kuolemaa.
Vihollinen painosti. Sitten kuulimme joukkojemme saapuvan.
-Voitto oli meidän. -Olette onnekas, de Bergerac.
Me tuhlaamme nuoruutemme, sillä meillä ei ole sotia eikä toivoa.
Vai ei ole toivoa? Huomasin juuri, että olemme typeryksiä.
Minä olen tyhmempi, koska olen vanhempi.
Kaikki kertomani oli pelkkää valhetta.
Jälleenkö satiiri lehteen? Jälleenkö isku vasten vallan kasvoja?
Miksi te hyökkäätte...?
Miksikö tyhmyyttä ja petosta? Olen liian vanha muuttumaan.
-Olen koira, jolla on hampaansa. -Hampaat voidaan poistaa.
Se de Bergerac on kurja roisto.
Tällä kertaa hän on allekirjoittanut kuolemantuomionsa.
Kukapa hänet teloittaisi? Hänen miekkansa on yhä mahtava.
Mies voi kuolla monin tavoin.
Ken tietää. Hän saattaa joutua onnettomuuteen hyvinkin pian.
Kertokaapa, miten kauan aiotte surra täällä luostarissa?
-Ikuisesti. -Oliko Christian sen arvoinen?
Ette tuntenut häntä. Kannan viimeistä kirjettään sydämelläni.
-Entä Cyrano? Tapaatteko usein? -Viikoittain.
Ysäväni kertoo minulle uutiset kuin sanomalehti.
Joka lauantai odotan häntä tuon puun alla.
Kun kello lyö, minun ei tarvitse katsoa. Kuulen keppinsä kopisevan.
-Hän on hankkinut vihamiehiä. -He pelkäävät hänen miekkaansa.
-Kukaan ei uskalla koskea häneen. -Ehkä niin.
Häntä eivät uhkaa vihamiehet, vaan yksinäisyys ja köyhyys.
Kylmä joulukuu hiipii sudenkäpälin hänen huoneeseensa.
-Hän on pitänyt samaa takkia kauan. -Se ei ole epätavallista.
Älkää surkutelko häntä. Hän elää elämäänsä omalla tavallaan.
-Sanalla sanoen - vapaana. -Voi herra herttua.
Tiedän, että minulla on kaikkea ja hänellä ei ole mitään.
Silti olisin edelleen ylpeä, jos saisin puristaa hänen kättään.
-Hyvästi. Tapaammeko vielä? -Käykää milloin tahansa.
-Olette siis antanut anteeksi. -Olenhan täällä.
Kun mies voittaa kaiken ja rikastuu menestyksessään-
-hän tuntee sisimmässään tyytymättömyyttä itseensä.
Siitä ei seuraa katumus-
-vaan jonkinlainen vaimea inho.
On tyhjiä toiveita ja turhaa katumusta. Kadehdin Cyranoanne.
Se tunne on teille kunniaksi.
Minun pitää kertoa teille yksi asia.
On totta, että kukaan ei ole uskaltanut kohdata Cyranoa.
Kuulin eilen teatterissa jotain. Käskekää hänen pysyä kotonaan.
Pyytäkää häntä olemaan varovainen.
Kiitän teitä.
-Hyvää yötä. -Ette kai jo lähde?
Syökää päivällistä kanssani.
Pihvi ja hieno viini odottavat minua. Se on lahja kustantajaltani.
-Näittekö Molièren näytelmän? -En.
-Mikä vaivaa mieltänne? -Hän varasti teiltä kohtauksen.
"Mitä hän teki siellä?" Hän varasti koko kohtauksen.
Se osoittaa hyvää makua. Oliko se menestys?
Se oli suurenmoinen. Yleisö nauroi nauramistaan.
Molière on nero, Christian oli komea.
Minä olen aina ollut, mikä olen.
Hyvää yötä, ystäväni.
Pysähtykää, te siellä!
-Minäkö? -Niin juuri, te pitkänenäinen.
-Olettepa röyhkeä. -Kurja kynäilijä ja valehtelija.
Miten on, tohtori?
Ei kannata teeskennellä. Hänen tilansa on vakava.
Varmistakaa, että hän lepää. Jos hän nousee, hän kuolee.
-Päivää, hyvä herra. -Päivää, sisar.
Mikä teitä häiritsee?
Tiedättekö mitä, sisar? Eilen perjantaina söin jälleen lihaa.
Siksi te olette taas niin kalpea.
Käykää luonani ruokasalissa syömässä keittoa.
-Toki. -Olettepa mukautuvainen tänään.
-Olette käännyttänyt minut. -Sitä en voi uskoa.
Se on totta. Huoutte pyhää henkeä, mutta ette saarnaa koskaan.
Se on hämmästyttävää. Nyt minä hämmästytän teitä.
Sallin teidän rukoilla puolestani tämän illan messussa.
Taisitte äimistyä sanattomaksi.
Rukoilen ilman lupaannekin.
En taida ikinä nähdä tuon pirullisen kirjailun loppua.
Myöhästytte ensi kertaa neljääntoista vuoteen.
Niin, se on raivostuttavaa.
Sain viime hetkellä hyvin odottamattoman vieraan.
Hän oli vanha ystäväni tai ainakin vanha tuttuni.
-Lähetittekö hänet pois? -Toistaiseksi, kyllä.
Sanoin: "Anteeksi, mutta tänään on lauantai."
"Olen sopinut tapaamisen, josta minä en voi jäädä paitsi"...
..."en edes teidän takianne."
-"Palatkaa tunnin kuluttua." -Hän saa odottaa.
Päästän teidät vasta illan hämärässä.
Minun pitänee poistua hieman aikaisemmin.
Niinkö? Kertokaa siis hovin uutiset. Olkaa sanomalehteni.
Katsotaanpa.
Lauantai 19. päivä: kuningas sairastui liiasta rypälemarmeladista.
Rypälemarmeladia ei enää tarjoilla hovissa.
Sunnuntai: kuninkaallinen pulssi on entisellään.
Maanantai: kaikki puhuivat Molièren uudesta näytelmästä.
Tiistai: kuningas sairastui, kun oli syönyt liikaa kastanjoita.
Kastanjoja ei enää tarjoilla hovissa.
Keskiviikko: kreivi de Fiesque puhui madame Montglat'lle, joka sanoi ei.
Torstai...
Ei uutisia.
Perjantai: madame Montglat sanoi kyllä.
Lauantai 26. päivä...
Mitä nyt, Cyrano? Cyrano!
Ei tämä ole mitään.
Vanha Arrasin taistelun vamma oikuttelee. Ei tämä ole vakavaa.
Tämä menee pian ohi.
Kas noin, nyt se on ohi.
Meillä kaikilla on vanhat arpemme.
Minun arpeni on rinnassani, vanhan haalistuneen kirjeen alla.
Siitä ei tahdo enää saada selvää veren ja kyynelten seasta.
Se on hänen kirjeensä. Saisinko joskus lukea sen?
-Haluatteko lukea sen? -Kyllä haluan. Lukisin sen tänään.
Avatkaa se ja lukekaa.
"Hyvästi, Roxane, sillä tänään minä kuolen."
-Luetteko sen ääneen? -"Tänään se tapahtuu, rakkaani."
"Sydämeni on raskas sanomatta jääneistä sanoista."
"Minä kuolen saamatta sanoa niitä koskaan."
"Enää koskaan eivät silmäni juo teitä kuin viiniä."
"Enää koskaan ei katseeni seuraa sulokkuuttanne kuin suudelma."
-Luettepa hyvin. -"Muistan kädenliikkeen."
"Pyyhkäisette hiussuortuvan otsaltanne, ja sydämeni huutaa."
-Luette hänen kirjettään niin... -"Sydämeni hyvästelee, armaani."
-Tuo ääni... Tuon äänenkin... -"Olette kalleimpani, aarteeni."
...muistan kuulleeni kerran kauan sitten.
"En koskaan jätä teitä. En luovu teistä nytkään."
"Toisessa maailmassa rakastan teitä mittaamattomasti..."
Miten erotatte tekstin hämärässä?
Neljäntoista vuoden ajan hän on käynyt pitämässä minulle seuraa.
Se olitte te. Minun olisi pitänyt ymmärtää, kun sanoitte nimeni.
Ei, se en ollut minä. Minä vannon.
-Kirjeet olivat teiltä. -Ei.
-Kaikki rakkaat sanat olivat teidän. -Ei.
-Ääni pimeässä oli teidän. -Kunniasanalla...
-Ja sielu oli kaikkinensa teidän. -En ole ikinä rakastanut teitä.
-Kyllä, te rakastatte minua yhä. -En.
-Miksi kiellätte niin itsepäisesti? -Rakkaani, en rakasta teitä.
Miksi vaikenitte kaikki nämä vuodet?
Koko aikana hän ei antanut minulle mitään.
Te tiesitte... Tiesitte, että kirje, jota kannoin povellani...
Ne olivat teidän kyyneleenne. Tiesitte, että ne olivat teidän.
Veri oli hänen.
Cyrano!
Hän on tuolla. Olette menettänyt järkenne. Arvasin tämän.
-Hän on riistänyt oman henkensä. -Siksikö te vaikenitte?
En ole vielä kertonut kaikkia uutisia.
Lauantai 26. päivä: ennen illallishetkeä-
-monsieur de Bergerac kuoli petollisesti murhattuna.
-Mitä he ovat tehneet teille? -Kohtalo koettelee.
Jouduin väijytykseen.
Jalo viholliseni oli lakeija. Taistelukenttäni oli viemärioja.
Sehän on vain järkeenkäypää. Olen pilannut kaiken-
-jopa oman kuolemani.
-Sisaret! -Älkää menkö. Ehdin jo lähteä.
-Ette saa kuolla, rakastan teitä. -Eihän sadussakaan niin tapahdu.
Kun Kaunotar rakasti Petoa, tämän rumuus katosi-
-mutta minä olen yhä entiseni.
Minä olen aiheuttanut tämän. Syy on yksin minun.
Päinvastoin, en olisi saanut tuntea naisen suloutta ilman teitä.
Äitini kaihtoi rumuuttani, ja minulla ei ollut sisarta.
Myöhemmin aloin pelätä pilkan kohteeksi joutumista.
Teidän ansiostanne elämääni on hipaissut silkkileningin helma.
Olen rakastanut vain yhtä miestä elämässäni.
Olen menettänyt hänet kahdesti.
Surkaa vain hyvän ja jalon Christianin puolesta.
Pyydän teiltä ainoastaan tätä:
Kun kylmyys syleilee luitani...
...voisitteko suoda surupuvullenne toisenkin merkityksen-
-ja vuodattaa hänen kyyneliään hetken verran myös minun tähteni.
Voi rakkaani.
En jää tähän makaamaan. Kukaan ei saa tukea minua, vain puu...
Loppu lähestyy.
Tunnen jo marmorin ja lyijykäsineiden kosketuksen.
Vanha ystävä saapukoon. Hän löytää minut jaloiltani...
...ja miekka kädessä.
Hän hourailee.
Näen hänet. Hän virnistelee nenälleni, se luukasa.
Keitä te olette? Sata yhtä vastaan. Tunnen teidät, vanhat viholliseni.
Tästä saatte, Vääryys, Petos, Kompromissi ja Pelko.
Mitä? En antaudu koskaan.
Sinäkin, Turhamaisuus. Tiesin, että voitat lopulta.
Taistelen loppuun asti.
Olette vieneet kaikki laakerini ja ruusunikin.
Yhtä kruunua kannan silti mukanani.
Kun tänä iltana astun Jumalan eteen-
-tervehdykseni pyyhkii tähdet pois hänen sinikynnykseltään.
Yksi asia säästyi maailman loalta tahrattomana-
-epäonnistumisistani huolimatta.
Se yksi asia on...
...hattuni valkoinen töyhtösulka.